Harjutus 2

Juhtum ookeanil. 

Oli aasta 1971. Laev "Nero" sõitis Bermuuda saarte lähedal kiirusega 23 sõlme. Õhtune taevas oli punane. Päike oli juba horisondile vajumas. Mida madalamale ta  laskus, seda punasemaks ja tumedamaks taevas läks. Kuid     eelseisvast kummalisest sündmusest ei olnud veel mingit märki... 
Kell 19 oli juba pime. Nagu lõunamaal ikka, läheb väga pimedaks siin  järsku. Äkitselt hakkas taevas helendama ja kohale horisondi ilmus punane kera,  mis kiirgas heledasti valgust. Esialgu ei märganud seda ilmutist keegi peale vahis oleva tüürimehe. Aga helepunane kera kui lähemale liikus, hakkas tema valgus paistma läbi kaptenikajuti illuminaatori. Kera liikus aeglaselt ja diagonaalis suundus laeva poole. Kell 19.13 oli ta veel paljas valguspunkt,  kell 19.39 aga juba apelsini suurune.  
Kell 19.55. Kera lähenes ja laevavööri poole võttis suuna. Tüürimehele lisaks olid tekile tulnud kapten ja mõned madrused. Punast värvi helendus valgustas inimeste nägusid ja need muutis surnute sarnaseks. 
Kell 20.03. Kera oli laevast veel umbes 50 meetri kaugusel ning lähenes üha. Kapten andis seisma panna käsu masinad. "Peame ootama," teatas ta, "liigne äkilisus ja kiirustamine tundmatus olukorras pole kunagi kasulik."  
Kell 20.13. Radist andis hoiatuse eetrisse lähedalasuvatele laevadele. Ühtlasi saatis ta radiogrammi staapi, neemele Cornwalli, ja kirjeldas tundmatut objekti. Staap hoiduda käskis igasugustest aktsioonidest, mida objekt võiks käsitleda kui rünnakut. Selleks ajaks oli juba üsna selge, et tegu võib olla ainult lendava taldrikuga, UFOga. 
Kui kell sai 20.19, radist kuulis eetris kummalist praginat. Ka staabist teatati, et side laevaga on halvenenud ning seda tugevad praksatused segavad. Objekt ise juba oli jõudnud 5 meetri kaugusele laeva pardast. Tema sinakas valgus ületas tugevuselt isegi laevatulede kuma. Lähenev kera tundus oma telje ümber pöörlevat ja tema paistsid sisemusest hele- ja tumepunased keerised. Tüürimees, kes seisis kõige lähemal, ütles, ta et kuuleb nõrka raksumist. Tema sõnad anti kohe raadio teel edasi staapi. 
Kell 20.21 ületas kera ja laeva reelingu võttis suuna laeva suurele korstnale. Ehkki masinad olid seiskunud,  korstna keerles juures veel nõrk suitsusammas, mida tekitas ahjus osaliselt põlemata süsi. Nagu tuulest kantud, kera liikumine muutus kiiremaks. Vahemaa, mis oli jäänud korstnani, kattis ta ühe hetkega. 
Ja siis, kell 20.22, kärgatus tohutu kõlas, mis paiskas pardalolijad titaanliku jõuga vastu laevapoorti, lõhkus korstna maatasa ning kiskus  kraana lahti küljest laevalae, mida kasutati kauba peale- ja mahalaadimisel. Plahvatuse tagajärjel tekkis laeva pardasse 5-meetrine auk, kust hakkas sisse tulvama vett. Ent siiski püsis laev veel veepinnal mõnda aega. Kapten, kes seisis korstnast kõige kaugemal, teadvusele tuli esimesena. Ainsa pilguga haaras ta kogu juhtunu ning lülitas sisse häire. Automaat päästepaadid  vette laskis. Koos paari madrusega kanti meeskonnaliikmed paatidesse.                                                                      
Kell 20.52 läks laev põhja. On suur õnn, et pääseda õnnestus koguni kõikidel madrustel. Öö läbi päästepaadid vee peal kiikusid, kuni hommikul valges märkas neid möödasõitev laev ja võttis tormist merehaiged madrused  oma pardale.           
Teadlased on palju pead vaevanud, mida kujutas endast see punane objekt, mis nii palju kahju põhjustas. Praeguseks on nad kindlad, et see oli erakordselt suur keravälk. Nagu teada, võib keravälku kõige sagedamini näha õhtul ja seal, kus maapinna ja taeva vahel on palju elektrilaengut. Keravälk liigub hääletult või tasakesi pragisedes, kui ta aga satub elektrijuhtide lähedusse, võib ta kas hajutada oma elektrilaengu hääletult või lõhkeda tohutu pauguga. Käesoleval juhul toimis elektrijuhina laeva korstnast väljuv suits.      

 Ilmatsalu 48-15
—Shadowcat_et@hotmail.com
 7 424 612